Narrativ retorik[1]

Hvad er en fortælling?

En fortælling er en situeret repræsentation af forbunde hændelser. Bestemmelsen udpeger tre elementer som nødvendige og tilstrækkelige for, at noget kan betegnes som en fortælling. For det første fremstiller en fortælling hændelser (tilstandsforandringer), som er forbunde, typisk kausalt. Disse hændelser og deres forbindelser, og det er det andet element i fortællingen, er medierede, fx i skrevne eller talte ord eller i billeder. Det tredje element – situeringen – betegner, at fortællinger altid optræder i (og henter store dele af deres funktioner fra) bestemte kontekster (p. 78)

En fortællings grad af narrativitet afhænger af en lang række, forbundne elementer. For overskuelighedens skyld foreslås 4 elementer i artiklen:

1)      Kausalitet - angår sammenhænge mellem en fortællings hændelser, mellem delene og helheden opstår menings-synergier: Enkeltdelenes ”mening er givet ved deres plads i den samlede gestaltning af sekvensen som helhed”. (p. 79)

2)     Konflikt(løsning) – betegner det forhold ved en fortælling, at dens handlingsrække ofte udspringer af en konflikt, fx en mangelsituation, og videre, at det ofte er forhandlingerne af denne mangelsituation, der sikrer fortællingens fremdrift.  Løsningen, når fortællingen bruges retorisk, vil ofte ligge uden for talen, evt. hos talens publikum som en handlingsmulighed.  (p.80)

3)     Oplevethed [opr: experientiality] – betegner en egenskab ved fortællinger, som mange opfatter som et specifikt element: Fortællinger er nemlig et privilegeret værktøj, når det kommer til at give et indblik i, hvordan det er at være et bestemt andet menneske i en bestemt situation på et bestemt tidspunkt. ”what it’s like”-kvalitet, kan man også kalde det - der, hvor vi kan generfare andres faktiske (eller opfundne) erfaringer. Her er den konkrete detalje en afgørende faktor, fra at noget bare er en dokumentation (jeg var der) til fortælling (sådan var det for mig at være der) (p.80)

4)     Værdisættelse – tager form af forskellige typer af vurderinger og valoriseringer. Antydede eller udtalte domme af typen ”hun er god”, ”han er ond” osv er meget almindelige i fortællinger, men ikke hverken nødvendige eller tilstrækkelige for at gøre noget til en fortælling. Værdisættelsen kan også ligge i overhovedet at fortælle lige den historie. (p.80)

[1] Stefan Iversen: ”Narrativ retorik”, in Rhetorica scandinavia: tidsskrift for skandinavisk retorikforskning, No 63. 2013

Alt det med kursiv-markerede er direkte citater fra teksten (med sidetal angivet i parentes bagefter afsnit)